ИЗТОЧНА ГЕРМАНИЯ. 1990 г.
Да? - Здравей, страннико.
Пуши.
И коя съм този път? - Онази, която искаш да бъдеш.
Хм, тогава ще бъда една от ледените принцеси на Хичкок. Грейс Кели?
Ким Новак? Интелектуалците са луди по Ким Новак.
Ролята на второкласна проститутка ти се отдава далеч по-добре.
Наистина ли мислиш така?
Операцията не е нещо особено. Той ще носи палто, а до него ще
върви блондинка. - Пак блондинка? Защо всички мъже
си избират блондинки за компания?
Това е дъщеря му. - А аз съм сестра ти.
На перона ще се присъединиш към групата.
Аз ще те прикривам.
После ще те намеря... А когато пристигнем в Париж,
ще бъдем свободни.
Ясен ли съм? Много е просто.
Просто е.
В Париж три дена ще живеем без никакви учени наоколо,
без никакви агенти, само аз и ти.
Колкото и да ми е противно да го призная, аз те обичам.
Какво каза? - Казах, че очите ти пак са зачервени -
от недоспиване.
Алекс, внимавай, моля те. - Време ли е вече?
ФЮРСТЕНВАЛД, ИЗТОЧНА ГЕРМАНИЯ
Извинете, не се ориентирам особено добре по карта. Бихте ли ми обяснили
как мога да стигна до Берлин?
Покажете ми Вашия... - Билет? Заповядайте.
Алекс!
ЛОРИ СИНГЪР
МАЙКЪЛ ИЙСТЪН
АНТЪНИ ХЕД В РОЛЯТА НА САМПСЪН
VR.5
ЛОС АНДЖЕЛИС МАЙ 1995
МНОГОЛИКАТА АЛЕКС
ДЕЙВИД МАККАЛЪМ В РОЛЯТА НА Д-Р БЛУМ
Никога не седи върху надлеза.
Как си?
Вредно е.
Не трябва да се срещаме повече тук. - Знам.
Работиш в телефонна компания и се изхитряваш да не си вдигаш телефона.
Заболяха ме кокалчетата от чукане. - Извинявай, бях заета.
Да приемем, че си била. Ето новата ти задача.
Задачата ми е... телефонен номер?
И какво сега? - Същото, както преди.
Кой е този път? - Не съм в течение. Не ми казаха.
Казаха ми само: помогни с каквото можеш. Жертва на нещастен случай.
Загуба на паметта. Това е всичко, което знам.
Какво се е случило? - Не знам, Сидни.
Може би имам прекалено много свободно време. - Да поговоря с някого от ТелКал?
Имам връзки там. - Сидни, дошло ми е до гуша.
Омръзна ми. Омръзна ми да идвам тук. - Тук?
Извини ме, ако съм бил нетактичен.
Толкова си чувствителна. Сигурно и на теб понякога ти се иска
да ми светнеш един.
Измисли нещо. Сега ти е паднало.
Къде трябва да се видя с този човек?
Идея си нямам.
Той или тя? - Не знам.
Излиза, че нищо не знаеш? - Може би така е по-добре.
Вече си имаш занимание.
ВЕРТИГО (филм на А. Хичкок от 1958 г.)
Тайнственият номер.
Да започваме. - Ало.
Не искам да приличаш на Пепеляшка.
Но нали Пепеляшка накрая получи своя принц?
Това е приказката за Пепеляшка, а аз ще ти разкажа една
истинска приказка...
Простете. Не съм много добра в ориентирането по карта.
Ще ми обясните ли как мога да стигна до Берлин?
Покажете ми Вашия... - ...билет?
Заповядайте.
За начало това беше много добре.
Оливър.
Оливър...
Оливър!
Нима не си любопитен да разбереш какво стана по-нататък?
Изгарям от нетърпение. - Тя се превъплъщава в различни хора.
За пръв път във виртуалната реалност някой друг е способен на това.
Маски ли носи? - Не. Първо се превъплъти в крадла,
после се появи Жената по бикини с чадърчето,
а след това - онази дама на гарата.
На гарата? - Да, и тя знаеше нещо за моето семейство,
за баща ми и сестра ми. - Това е проекция на твоето подсъзнание.
Знаеше всичко и за теб! - Проекция...
След убийството на гарата тя каза твоето име.
Убийство? - Да, убийство. Убиха някакъв мъж.
Ръцете му целите бяха в кръв.
Тя ли го уби? - Съмнявам се.
Как се казваше тя? - Не знам.
А как изглеждаше? - Кой?
Жената на гарата.
Беше копие на Грейс Кели: блондинка, сив костюм...
Не е била тя.
Познаваш ли я? - Не.
Лъжец. - Запомни, Сидни: има различни видове
лъжи и лъжци!
Знам от кой вид си ти!
ЦЪРКВА
Не са ли те учили, че лъжата е грях?
Оливър Сампсън...
Ало.
Скъпи мои, събрали сме се тук пред лика на Всевишния,
по повод бракосъчетанието на тази двойка.
Аз го извърших.
Тя е жива!
ДОСТЪПЪТ Е ОТКАЗАН
Здравей. - Как смееш да ме влачиш там
без да съм ти разрешил!
Откъде знаеш? - Бил съм там и преди.
Това е част от личния ми живот! Ти нямаше право...!
Оливър, ти ме излъга. - Не съм те лъгал. Само скрих някои неща.
Откъде се познавате?
По линия на Комитета? - Тя няма нищо общо с Комитета.
Коя е тя? - Тук въпросите ги задавам аз.
Ти си тази, която отговаря. - Не и този път.
Познаваме се от много години.
Доволна ли си?
Да кажем. Опитвам се да разбера адреса й по номера, който си ми дал.
Но не мога да проникна в базата данни - появява се съобщение, че за
достъпа е нужна парола. Досега не съм се сблъсквала с нищо подобно.
Виж!
Значи живее в охранявана сграда, а телефонът й е защитен с парола.
Въведете парола
Какво натисна? - Ако ти кажа, ще трябва да те убия.
Виж! Два адреса! - Единият е фалшив.
Виждаш ли? - 1.2.7. Тук е.
Онова, което ни е нужно.
Слез тук. Но внимавай.
Виждаш ли ей онзи стълб? Точно до тази черта.
Добре. Аз ще проверя другия адрес.
Върни се след половин час. Сидни. - Какво?
Сидни. Пази се.
Добър ден. От телефонната компания съм. Телефонът ви не е в изправност.
Трябва да проверя. - Не, не, благодаря.
Но аз... - Благодаря.
Сидни Блум. От ТелКал.
Не ти вярвам. Ти беше на гарата.
Ти ме помниш... - Разбира се, че те помня.
Как? - Виртуална реалност от... пето ниво.
Познах ли?
Да.
Отвори ми. По-бързо. - Те няма да ни оставят живи.
Оливър идва насам.
Не. Не. Те ще го убият.
Семейството ти и преди ми струваше една камара неприятности.
Да? - Не можете да спирате тук.
Чакам приятелката си. - Тръгвайте.
Добре. Извинете, ако нещо...
Качвай се! - Тя е там.
Била си там? - Да. - Казах ти, че не трябва.
Чакай ме тук.
Алекс?
Може би тя я е убила? - Никого не е убивала.
Не се занимава с такива работи. Поне след като се запозна с мен.
Коя е тя? Разкажи ми.
Алекс. Алексис Милър. Бяхме екип, но не в Комитета,
а преди това.
Тя беше от така наречените "фенери": осветяваше двойни агенти, дезертьори...
Работата й беше доста сложна.
Но тя се справяше чудесно с нея. Беше като хамелеон, като привидение.
Понякога дори не знаех коя е.
Веднъж трябваше да прехвърлим един учен от ГДР в Щатите.
Тя го водеше, а аз бях длъжен да осигуря тяхната безопасност.
Убиха го на гарата.
Видях какво се случи. - Две години я търсих навсякъде,
където бяхме ходили заедно - или пък където смятахме да отидем.
Защо Комитетът я търси? Ако са знаели, че работите заедно,
значи така и така всичко им е било известно.
Защо? - Работехме заедно. Но имаше и друго.
Кой знае. Може би това е била една от техните игри.
Нямам отговорите. И няма да ги имам, докато не я открия.
Докато НИЕ не я намерим.
Чакай. Нека първо аз да проверя дали всичко тук е наред...
Защо загаси лампата?
Не мърдай оттук. - Ще ти направя кафе.
Отлична идея. - Докато водата кипне...
Ще проверя на горния етаж. Нищо не се вижда.
Да запаля ли лампата? - Полезна мисъл.
Какво откри?
Кафето е готово.
За мен без мляко.
Здравей. - Как си.
Какво става с теб напоследък? - Нищо.
Здравословни проблеми? - Не, защо?
Днес си някак странна.
Варих вода за кафето.
Кафе? Да, това е странно, наистина.
Идваш тъкмо навреме.
Не приличам на Рицаря на Наметалото и Кинжала.
Англичаните много му мислят. - Защо казваш това?
Просто така. Майтап.
Да ти предложа коктейл?
Сидни, наистина ли успях да те намеря?
Алекс?!
Аз съм Саманта. Сид, трябва да ми помогнеш.
Преследват ме! - Саманта?
Да. Държаха ни заключени. Искаха да разберат какво знае татко.
Откъде знаеш за баща ми и сестра ми?
Сид. Не ми е до шеги. Говоря сериозно.
Сестра ми е мъртва. - Знам. Същото казваха и за теб.
Но аз не повярвах. Накрая ни дадоха лаборатория.
Помагах на баща ни, дори публикувах няколко монографии.
Естествено, под чуждо име - Аманда Флорес.
Как мислиш, нали е умен ход: Флорес и Блум?
(`цветя` на испански и английски)
Престани. Ти не си Саманта. - Какво има, Сид?
Наред ли е всичко? - Дънкан?
Моля те, кажи й. Убеди я.
Дънкан, убеди я. Кажи й, Дънкан.
Коя си...
6-о ниво. Помниш ли?
Спомни си.
Моля те.
Дънк! Върни се! Аз я обичам!
Стигни я!
Оливър. Оливър! Тя беше тук!
Ставай! - Какво?
Хайде, хайде. По-живо...
Алекс?
Дънкан, къде е тя?
Няма къде да отдиде. Барът е капан. Няма как да излезе, без да я видим.
Идвам с теб. - Това е женската тоалетна.
Имам тема за размисъл.
Алекс...
Извинете...
Дънкан...
Ало.
- Къде си? Аз излязох, а вие се изпарихте.
Казано накратко, тя духна. Оливър я последва,
а аз тръгнах след тях. Но ги изгубих. Теглих му една и се върнах.
Обърнах една-две чашки и бях възнаграден.
Какво искаш да кажеш? Намерил си Алекс? - Тя чува разговора ни.
Какво ще заповядате, мадам? - Искам да я чуя.
Казах, че тя "чува разговора ни". - Свържи ни.
Разбрано.
Сега ще вляза във виртуалната реалност.
Не, не.
Давам ти Оливър.
Оливър?
Коя съм аз? - Ти си Алекс.
Да, аз съм Алекс.
В кой тунел? - Какво?
Имам среща със семейство Блум в 9-и тунел. - Какво общо имат те?
Девети тунел. Разбра ли ме?
Ще предадеш ли на Оливър, че го обичам и че Париж ще почака?
На карта е заложен животът на много хора.
Той ще разбере. - Ще разбере?
Да, сигурна съм, че ще разбере.
Готово.
Трябваше да те последвам.
Изгубих я.
А аз я намерих. Бързо след мен!
Сидни!
Сидни! Добре ли си? - Май да.
Ставай. Трябва да поогледам мястото.
А ти как си? - Добре.
Ранен съм.
Тук няма да ни открият. Тук се криех като дете.
Внимателно. - Извинявай.
Защо ме довлече тук? - Ти сам казваше: на тавана не е безопасно.
Можеше да бъде и по-зле... - А било ли е?
И преди са ме ранявали. При това - много по-сериозно. Това са дреболии.
Не мога да я загубя пак.
Постоянно ме мъчи мисълта, че може да съм сгрешил в нещо...
Трябваше да се действа по-бързо.
Ти направи всичко както трябва. - Сидни, какво криеш от мен?
Взех я със себе си във ВР още веднъж, след убийството.
Бях с вас на гарата. Ти никога не си я губил.
Тя сама си тръгна. "На карта е поставен животът на много хора", така ми каза.
Каза още, че ще разбереш.
Тя те обича.
Идиотска професия. Цял живот се озърташ от страх да не те предадат.
Губиш си времето, за да изкопчиш тайни, които не струват пукната пара.
Смени си професията. - Не мога. За да я сменя,
първо трябва да стана човек.
Ти си човек.
Инцидентът на гарата е свързан със семейството ми.
Не може да бъде! - Тя каза, че има среща със семейство Блум
в девети тунел.
Значи е имало подмяна...
Убитият е бил фалшива цел. Алекс е прехвърляла баща ти.
Баща ми е мъртъв от години.
Той загина пред очите ми.
Тогава работехме по задача на едно разузнаване. Трябваше да прехвърлим
от ГДР някакъв свръхзасекретен учен от Комитета.
Нима баща ми е жив? - Не е изключено.
Трябва да я взема там още веднъж. Трябва. Теб - също.
Не, не. - Да. За теб е не по-малко важно,
отколкото за мен.
Здрасти, Сид. Изглежда, всичко не е чак толкова зле. Какво става тук?
Не сте си платили сметката в бара?
Как е той? - Добре е.
Та така. Ходих по петите й до вестникарската будка на ъгъла на Бродуей и Втора улица.
После тя се престори, че завива надясно. За да ме заблуди. А всъщност тръгна наляво.
И после? - Изпуснах я.
Тя ни е обяснила къде се намира. - Как така?
Това се нарича "пощенска кутия". Така си предаваме информация.
Билет за влака за Берлин? Тя се е побъркала.
Значи тя е на гарата.
А този телефонен номер? - Трябва да й се обадя.
И... ще се срещнем. Макар че това е само хипотеза.
И хипотезата е нещо.
За всеки случай, предай това на Сидни.
Ще й се обадя от гарата. - Добре.
Чакай малко. Ще се справиш ли сам? По принцип съм пацифист, но състоянието ти...
Мога да ти помогна, ако нещо... - Ще се справя.
Ти си знаеш.
Сидни, нищо не знам за това. Трябва да се срещна с нея.
Искам да я намеря. Знам адреса. - А ако тя не те познае и избяга отново?
Оливър, трябва да й помогнеш. Това е единственият вариант.
Трябва да я убедиш, че е извън опасност. Ще те взема във виртуалната реалност.
Сега. Готов ли си?
Ало.
Здравей, страннико. - Чаках те на перона.
Знам. Видях те. Но трябваше да бягам.
Извинете. Не се ориентирам по карта. Как да стигна до Берлин?
Татко! - Страхувах се за теб и за себе си.
Да ви покажем ли билетите си? - Саманта?
След падането на Берлинската стена те бяха под наблюдение.
Трябваше да бъдат прехвърлени на Запад.
Той е гений. Не можеха да позволят да им се изплъзне. Но те избягаха.
От кого се страхуваше?
Това не би било зле като за начало.
Къде сте?
Той я имплантира в моя мозък - виртуална реалност от 8-о ниво.
Осем?!
Единственото място, където можех да оцелея.
Осем? - На 8-о ниво той можеше да превръща
един човек в друг човек. Но не можеше да го съхрани.
Опита се да ме освободи, но не успя.
Не знаех за Алекс. Аз я фрагментирах. - Хората, в които се превъплъщавах
през годините, бяха многолики. Беше като болест: когато ставах тях,
преставах да бъда себе си. И ето, че се спасявам с бягство. Всички бягаме.
Алекс, сега си в безопасност. Намери ме. - Знаеш къде съм!
Алекс!
Не!
Тя е мъртва. Тя е жива. Тя е мъртва.
Тя е жива. Тя е мъртва. Жива е.
Здравей, страннико. - Чаках те на перона. Но ти не дойде.
Нямах избор. Не можех да постъпя другояче.
Въобразявах си, че помагам на хората. Ти ме научи. Ти.
Аз? - Господи, само ако можеше да ме разбереш.
Каква патетика. Разбирам те много добре.
Винаги съм те обичала. - Късно е, Алекс.
Не е късно. Не си се променил. Очите ти пак са зачервени.
Имах дяволски труден ден.
Ние сме в опасност... - Не и когато съм с теб.
Сидни! Алекс!
Не!
Оливър!